або Хотинська фортеця: чим пахне історія, пропущена крізь… сральник
Не лякайся, читачу, брутального слова: ти ще просто не бачив того, що цим словом назване. Наведу зі словника чималий синонімічний ряд до нього: ватер, ватерклозет, гальюн, нужник, відхоже місце, пердонарій, ретирада, сортир, сральник, туалет, вбиральня… Чому я не поставила в заголовок останнє, більш-менш нейтральне, слово? Скажу відверто: воно просто не відповідає тому, що я побачила. Найточніше – саме те, що стоїть у заголовку. Працівники ж державного історико-архітектурного заповідника (ДІАЗ) «Хотинська фортеця» розповіли мені, що коли сюди на екскурсію приїжджають іноземці, з ними після відвідин туалетів твориться щось неймовірне – подібне на шок чи ступор, а декому взагалі стає млосно: їх просто нудить і вивертає. Ще гірше з дітьми. Вони кричать, плачуть, але заходити в середину відмовляються!
…Це ж ми, українці, звикли до всього: нас діркою-очком у туалеті не злякаєш, як і запахом звідти. Але ж приїжджають зовсім інші люди – з Європи, вони мешкають в умовах дуже далеких від наших. Та й їдуть вони дивитися на одне із 7 чудес України!!! І тут уже просто без коментарів: мову відбирає від гордості за те, як ми вміємо здивувати, ба, навіть потрясти світ!
А керівництву фортеці можна дати слушну пораду: оголосіть, що до вас, у Хотин, запрошуються любителі екстриму. І що їм забезпечене те, чого вони в найжахливішому нічному кошмарі не могли б побачити. Тоді всі ці «незручності замість зручностей» можна буде чимсь пояснити – та ще й шалені гроші брати за відвідини таких, називаючи без лайки, вбиралень.
Одне слово, шановні читачі – апелювати мені більше ні до кого – дивіться самі та оцінюйте ці «оксюморони», подаровані нам Міністерством культури України, бо саме йому належить державний історико-архітектурний заповідник «Хотинська фортеця». Мені з цього приводу згадався відомий і вельми правдивий анекдот:
Дзвінок: – Це Міністерство оборони?
У слухавці: – Яке в сраці Міноборони? Це Міністерство культури!
Отже, no comment.
![](https://versii.cv.ua/wp-content/uploads/2017/04/IMG_2945-800x600.jpg)
Та, за всіма європейськими канонами, я, журналіст, мушу надати слово стороні, яку критикую. Тож ситуацію пояснює заступник директора ДІАЗ «Хотинська фортеця» Інна ШИЛАЄВА:
– Наш історико-архітектурний комплекс розташований за містом, на березі Дністра, тож приєднатися до каналізаційної мережі Хотина ми не в змозі, заважає розташування. Відтак нам треба зробити власне вододоведення і водовідведення. Іншими словами, маємо збудувати власні очисні споруди. А для цього потрібно отримати землю під них. Та проблема в іншому: йдеться про величезні кошти. Тільки проектно-кошторисна документація «заважить» на мільйони гривень! А будівництво?! – розпачливо розводить руками п. Шилаєва. – Ми самі мріємо про нормальні вбиральні. Всі гроші, які збираємо, зберігаємо на спецрахунку «Хотинської фортеці». Чи зверталися кудись по допомогу? Звичайно, і до Хотинської міськради, і до Міністерства культури…
І раптом мені, автору цих рядків, подумалося: а може, це така своєрідна диверсія від Мінкульту – щоби європейці побачили, які ми упосліджені і що з нами, українцями, просто не можна мати справу: хіба ж ми можемо вважатися повноцінними людьми, коли у нас замість вбиралень такі сральні?
Людмила ЧЕРЕДАРИК, «Версії», фото автора
Думок на тему “Про дві сторони однієї медалі, одна з яких нівелює саму медаль,”
Ок, будівництво мереж – це дорого. А просто вимити ОТЕ і хоч раз на півроку замовити асенізаторську машину і викачати вигрібну яму – це теж непідйомні суми? Соромно…